Kör "Love Sick", Bob Dylan, spår 1 på "Time Out of Mind".
Ja. Det är bra.
Kapitel 1-Hjälten Berättat av Samuel L. Jackson
Vi börjar med en man i närbild.
Vänta, låt mig omformulera. Vi börjar med "vår hjälte".
Vi zoomar in hans ansikte.
För helvete! Zooma in på den skiten, sa jag!
Runt 25 år, snygg, gay. Gay på ett coolt sätt.
"Billy on the Street"-gay.
Gay typ: "Det är den jag är, men det är inte allt jag är."
Ja, det är en cool kille som vi har här.
Men just nu är killen allt annat än cool. Den här killen är i kris.
Jag skäms, antar jag.
Jag vet att det ställer mig i dålig dager-
-men det knäcker mig...
Släpp det, bror. Släpp det som en stolt hora. Släpp det.
Han och jag har varit ihop så länge. Det låter klyschigt, men jag antar...
Jag gillar att veta att han är med i mitt team, du vet?
Jag vet, min bror. Jag hör dig, min bror. Släpp det.
-En ny kille kommer... -Fortsätt.
Och han är ny och han är spännande och han är otroligt mycket yngre.
Inget att skämmas för, bror.
-Jag är inte trogen av lojalitet. -Och det vet du.
Okej, jag gör det. Jag sätter in Sterling Shepard som wide receiver-
-och släpper Larry Fitzgerald. Jag kanske tar en Miami D:are också.
Va?
Henry. Vi har pratat om att tvångstankar om fantasy football-
-inte kan ersätta tvångstankar om mat.
Okej, fel av mig. Den jäveln är inte vår hjälte.
Kolla på den vackra psykiatern-
-som lugnar ner den anorektiska fantasy football-älskande jäveln.
Zooma in på henne lite.
Jag sa zooma in! Kom igen!
Ja då. Nu ser jag det.
Det där är en hjälte.
Det fantastiska leendet, det silkeslena håret.
Låt mig få titta på dig, tjejen.
Så ska det se ut.
Nu liknar det nåt, mina damer och herrar. Vi har fått en hjälte.
Precis som alla stora hjältar så var vår hjälte inte perfekt.
Hon rökte, vilket man normalt inte får visa i filmer längre-
-även om vi alla röker ibland. Du vet att du röker ibland.
Du och frugan är ute, ni tar två martinis var-
-ni känner er vilda och köper ett paket cigg på vägen hem-
-och röker varsin på 7-Eleven-parkeringen.
Hon säger att du ska kasta paketet, men du gömmer det i en krukväxt.
Och vissa kvällar smyger du ut och tar en.
Men hon känner lukten på dig som om hon var nikotindetektiv.
Som om hon var Mariska Hargitay i "Special Victims Unit".
Hey! Stort fan.
-Herregud! -Herrejävlar! Herrejävlar!
Hon blev precis överkörd av en buss!
Ma'am?
Hon klarar sig. Hon är nog lite mörbultad, men hon överlever.
Hon är vår hjälte. Hon kommer att... Fy fan!
Ma'am? Ma'am, hör ni mig?
Fan heller. Jag drar.
Will Dempsey var 35 år när han gav upp om sitt manus-
-med Sam Jackson som opålitlig berättare.
Will mådde inte bra. Men du behöver inte mig för att få veta det.
God morgon på sig, min bäste herre. Vad önskas?
-Dubbel espresso, stor mugg. -Det ska bli. Och vad heter du?
-Will. -Är det Will med ett eller två L?
-Det är två L. -W-I-L-L.
Ljuset här är så dåligt
Fan ta dig så jävla mycket. att jag blir sjuk i huvudet
och allt skrattande gör mig ledsen
stjärnorna har blivit körsbärsröda
-Will? -Ja.
-Dubbel espresso, stor mugg. -Härligt. Tackar.
Jag häller en lång stråle här.
Dubbel. Vill du ha en?
-Nej tack. -Det är Xanax.
-Nej tack. -"Boo, humbug."
-Det är faktiskt "Bah, humbug".' -Det sa hon också.
jag har ingenstans kvar att gå
jag har inget kvar att bränna
Dylan. "Standing in the Doorway". Tredje spåret på "Time Out of Mind".
Det är hans comebackalbum. Det är som en skitlång Keatsdikt.
Ni kommer älska det. Ge det en chans. Ska du kasta ut mig?
Bah, humbug!
jag knäpper på min glada gitarr
röker en billig cigarr
under midnattsmånen
Ge det en chans. Det blir bättre med tiden. Ni kommer att älska det.
Will hade inte alltid varit sjuk. Det började när hans fru stack.
Vet ni vad? Vi kommer till det. Nu njuter vi av dem som de var.
-Ge det en chans. Det blir bättre. -Det låter som om han lider.
-Han lider... -...av en halsinfektion.
-Alla stora konstnärer lider. -Jag tror att det är sinusit.
Ingen rockar en bihåleinflammation som Bob Dylan.
-Det ska han ha en eloge för. -Bara...ge honom bara en chans.
Han är inte den enda som lider. Kom här, Fuckface. Hej, kompis.
-Va? Känner du dig utelämnad? -Jag tror att Fuckface fattar.
Will älskade sin fru Abby lika intensivt som en stalker.
Hon var allt som en man kunde begära av en fru.
Hon var omsorgsfull, vacker och åt all slags sushi hon fick, även uni.
Ja, Will var säker på att Abby Dempsey var helt perfekt.
Då var hon i alla fall det.
Lyssna på det här i 30 sekunder och säg att Bob Dylan inte är poet.
-Okej. Vi lyssnar på Hoobastank. -Nej, nej. Bara 30 sekunder.
Till Mars? Okej, vi lägger på den.
Älskling, vi har hört honom gurgla i typ en månad.
-Jag vet, för jag är i en fas. -Jag klarar inte mer Chewbaccaljud.
Jag vill bara att du försöker förstå det med mig. Okej?
Kan du snälla göra det?
Det här är ett viktigt album. Det här är comebackalbumet.
De trodde att han var slut. Alla avfärdade honom.
De sa att man inte kommer tillbaka när man varit så galen och så pang...
-97, "Time Out of Mind".
Han fick tre grammisar och slog Radiohead och Paul McCartney.
Det var stark, oväntad genialitet. Bara hårt och mörkt och...
Han sa "Jag är Bob Dylan, ni är inte det, sug en kuk."
-Sa han åt alla att suga kuk? -Bildligt sa han det åt alla. Lyssna.
Okej. Lyssna bara på det här.
Lyssna på det här. Han är ett geni. Han lånar från Keats dikter. Han...
Sluta nu. Sluta.
Sluta. Sluta.
Det här är viktigt för mig.
Okej?
Tack.
Kom här, Fuckface. Uppskatta det här med mig.
Sluta.
Han låter som om han har en jättekuk i halsen.
Du är en idiot.
Nej. Nej, nej...
Fuckface! Vi krossar honom!
-Försiktigt, försiktigt. -Förlåt, Fuckface.
-Han är okej. -Vi måste gå upp. Jag måste duscha.
Och vi måste till dina föräldrar.
-Vi skulle höra Smash Mouth, sa du. -Nej, det sa jag inte.
Är du gravid?
-Vad händer här? -Surprise!
Ska du nånsin bjuda ut mig, Will?
Jag bara väntar på rätt tillfälle.
Det är bra att veta. Okej. Vi ses.
Abby, jag väntar på rätt tillfälle, för när jag bjuder ut dig-
-finns det ingen återvändo för mig.
Jag kommer inte dejta eller älska nån annan så länge jag lever.
Jag kommer inte att bry mig om nånting annat så länge jag lever.
Jag väntar på rätt tillfälle, Abby, för...
...när jag bjuder ut dig blir det mitt livs viktigaste ögonblick.
Och jag vill bara se till att jag gör det helt rätt.
Hur mår du i dag, Will? Will!
-Förlåt. Sa du nåt? -Ja. Jag frågade hur du mår.
Du vet...likadant.
Okej.
Jag försökte onanera häromdan.
Jag försökte tänka på Abby, men fick inte till det, så då...
Jag försökte tänka på dig-
-men, du vet...
Om man runkar till sin psykatier borde man tvångsvårdas.
-Du tvångsvårdades. -Touché.
Hon stack för ett halvår sen i dag.
Just det. Och du har varit på en psykklinik nästan halva den tiden...
Will, lyssnar du på mig?
Jag undrar bara hur det går för dig nu när du är tillbaka i världen.
Du vet...likadant.
Jag gjorde skrivövningen som du bad mig göra.
Verkligen? Jag är förvånad. Du har inte velat skriva ner dina känslor.
Det gjorde jag inte. Jag skrev en film i stället. Typ fem sidor.
Det var väldigt dåligt.
Abby och jag pratade jämt om att skriva ett filmmanus ihop.
Typ en herr och fru Tarantino, du vet.
Du hade inte gillat det. Mitt manus.
Du var typ med i det.
Abby var inte det. Vilket jag vet var hela poängen.
Jag träffade en kille när jag tvångsvårdades.
En jättesnäll kille. Fasansfullt liv.
Det enda han kunde prata om utan att gråta var fantasy football.
Så han pratade mycket om det.
Jag gillade den killen. Snyggt ansikte. Filmstjärneansikte.
Den stackars jäveln var den enda där som verkade må sämre än jag.
Vi åt middag ihop varje kväll och sen en kväll dök han inte upp.
Vilket sög för honom, för det var pizzakväll. Det visade sig att han...
Hur fick det dig att känna?
Glad för hans skull.
Eller åtminstone lättad. Han var rätt olycklig.
Jag är inte läkare, men jag tror inte att han kunde bli frisk.
Det leder mig tillbaka till min första fråga. Hur mår du?
-Du vet...likadant. -Du säger hela tiden det.
Jag menar hela tiden det.
Har du pratat med henne, Will, sen du kom ut?
Snälla Abby, kan du komma tillbaka till mig?
-Det här suger. Det suger som fan. -Jag måste gå. Jag är ledsen.
Nej.
Har du varit hos dina föräldrar som vi diskuterade?
Jag vill inte.
Will, ett skäl till att du skrevs ut och ordinerades...
Jag vill inte!
Förlåt, det var skumt.
I går sa du att du har känt dig planlös.
Jag brukar planera rätt bra, så...
-Tack, min vän. -Jag är inte din vän, dummer.
-Det här är till dig, Peggy Sue. -Oj, kära nån. Tack, Daddy-o.
Vi ska döpa honom till Fuckface.
-Sitt, Fuckface. Sitt. -Duktig vovve.
Gift dig med mig.
Seriöst. Vi gifter oss.
-Vi har dejtat i mindre än ett år. -Ja, jag vet.
Jag har visat otrolig återhållsamhet genom att vänta så här länge.
-Säg ja. Du vill säga ja. -Det vill jag inte.
-Du längtar efter att få säga ja. -Du är kaxig.
Jag har rätt. Säg ja. Säg ja.
Om du inte säger ja skjuter jag den här idioten av ren princip.
Sluta.
-Sluta, Will! -Säg "Ja, jag gifter mig med dig."
Förlåt, det var skumt.
Jag älskar dig.
Du är mitt livs kärlek. Jag är säker på det.
Men ibland skrämmer det mig hur mycket du känner...du vet?
Det är inget som jag trodde att jag skulle vara rädd för, men...
Jag är kanske inte rustad för att älskas så här mycket.
Jag hittar ett annat sätt. Jag hittar ett annat sätt.
Det gör jag.
Jag ska älska dig så som du är bäst rustad för att hantera det, Abby.
Jag ska älska dig på udda veckodagar.
Jag ska ägna resten av mitt liv åt att göra ditt liv bättre, inte sämre.
Jag vill dansa.
Jag vill vinna. Jag vill ha den där trofén.
-Vilken osis. -Kom!
Ett. Är du beredd? Två.
Tre!
Vi måste skaffa en hund.
Okej.
Och jag vill ha barn också, men inte än.
-Hund först. Liten hund. -Ja.
Mina föräldrar dog unga. Det gör mig ledsen ibland.
Jag vet.
-Det gör mig nog till en kass mamma. -Det tror inte jag, men okej.
Det viktigaste för mig är hunden. En liten hund.
Jag är helt ombord med hundidén.
Okej, jag gifter mig med dig.
-Okej. -Okej.
-Vill du träffa mina föräldrar? -Visst.
Coolt.
Tack.
-Hur är det?! -Jösses, Abby, titta på dig!
Hur är det med er? Mår alla bra?
-Titta på dig! Du är fullständigt... -Vidrig.
-Nej! Sluta. Nej. -Hon har så mycket gaser.
Då blir det en pojke.
Jag behövde närmast gasdräkt när din mamma väntade dig.
-Fisar betyder att det är en pojke. -Jag vågar knappt fråga, men...
Köttfärslimpan lämnade just ugnen.
Jag har aldrig längtat efter nåt som det här i mitt liv.
Jag hatar köttfärslimpa. Jag är bara glad att hon inte brände ner köket.
-Hur fick du loss foten därifrån? -Man bara drar.
Jag gillar inte när ansiktet ser ut så här.
-Hundkålar? -När det ser ut som en alien.
-Såg du ansiktet? -Jag tror det är ansiktet.
Kan den klösa sig ut?
Mamma. Ni vet att barnet inte ska bo hos er, va?
Jag vet, jag rycktes med. Stäm mig. Är den inte gullig?
-Ät lite innan hon tar allt. -Babykläder, hoppgungor.
Vad har man en hoppgunga till? Varför behöver en baby hoppa?
Hela dan har jag haft isär de där jäkla Amazonkartongerna.
Tyst nu, du. -Här, vännen, ta lite till.
Han ska inte ha mer. Jag måste äta för två.
Otroligt att jag ska bli farmor! Jag fattar det fortfarande inte.
-Okej, lugna ner dig. -Abby, missförstå mig inte nu...
Här kommer det.
Men egoistiskt sagt är jag så glad att dina föräldrar är döda.
-Och...pang. -Sluta. Abby vet vad jag menar.
-Verkligen? Gör hon?-Gör du? -Hon ska förklara.
Det jag menar är...
Jag ville att Will skulle gifta sig med en kvinna med döda föräldrar-
-så jag slapp dela på barnbarnen. Och det gjorde han.
-Mina böner blev hörda. -Herrejesus, mamma!
Det är okej. Hon vet vad jag menar.
Jo, Abby, förresten... Har du kikat i boken jag skickade?
-Nej. -Den är jättebra.
-Den är om dagisseparationsångest. -Det känns som en prio 1-grej.
Förlåt, jag ska inte... Förlåt.
Tala bara om hennes döda föräldrar igen, mamma.
Den är om separationsångesten när man lämnar dem på dagis första dan-
-och de får spel. De blir lealösa...
Båda Abbys föräldrar dog i en bilolycka när hon var liten.
-Abby satt i bilen. Hon var sju. -Okej.
"Okej" är ett lite konstigt svar på den nya uppgiften.
Jag blev lite överrumplad. Du pratar inte om Abby så mycket.
-Du frågar inte om henne så mycket. -Will, jag frågar om henne jämt.
-Tomato, potato. -Tomato, tomato.
-Let's call the whole thing off. -Will, terapin är obligatorisk, så...
-Nej, jag... Låten. -Jag hänger inte med.
Vi har nån slags rytm. Kanske därför jag inte kan runka till dig.
Förlåt, det var väldigt opassande. Jag har tvångsvårdats.
Kan du inte berätta om Abby? Hur var hon? Jag vill höra om henne.
Vill du att jag ska berätta om Abby?
Då har du kommit rätt. För jag är den främste experten på allt om Abby.
Eller...jag var det. Nej, jag är fortfarande det.
Ingen annan har fått veta mer om henne det senaste halvåret.
Eller det kan nån ha fått. Jag har ju varit inlåst-
-och gud vet vad hon har gjort, var hon nu är.
Okej, du ville veta om Abby. Jag ska berätta om Abby.
Abby Lesher föddes den 30 juni 1985.
Enligt legenden, när hon föddes, så sa hon inte ett enda pip.
I fem minuter låg bara lilla Abby där och tog in världen runt sig-
-utan så mycket som ett enda skrik.
I många år sa hennes föräldrar: "Det var inget fel på lilla Abby".
"Hon hade bara inget att säga än."
Jag har hört allt det här från andra.
Jag har aldrig träffat nån av de här människorna utom Abby.
Hennes föräldrar dog rätt tidigt. Långt innan jag kom in i bilden.
-Det vet jag. -Och jag känner inte personalen här.
-Var snäll och fortsätt, Will. -Okej.
Av allt att döma så var Abbys barndom lycklig.
Jag har samlat er här i dag, för vi måste prata om nåt allvarligt.
Som ni kanske har märkt så har jag börjat dricka lite okontrollerat.
Hennes föräldrar Jack och Elizabeth var snälla och fördomsfria.
Båda var grundskolelärare. Det var så de träffades.
Kan jag sätta mig?
Om Abbys mamma visste att hon skulle träffa sin blivande man just då-
-tror du att hon hade tagit ett så stort bett av mackan då?
Vill du ha lite vatten? Du fick in halva mackan i munnen.
Det är så konstigt att tänka på.
Hur en helt slumpartad grej med en macka som hände innan jag föddes-
-kunde forma hela mitt liv.
Är du glad att det hände?
Ja du, det är väl den stora frågan? För om det inte hade hänt-
-hade Abbys föräldrar aldrig träffats och gift sig-
-och aldrig åkt på bröllopsresa till Aruba där de avlade Abby.
De hade aldrig sett henne födas utan ett pip.
De hade inte sett hennes ljusa hår bli brunt när hon blev äldre.
De hade aldrig sett henne bli besatt av dans och fotboll och sen hästar.
Och så klart julen. Alltid julen. Ljus, julklappar och Rockettes.
Abby var så besatt av Rockettes-
-att varje år fick föräldrarna köra henne till stan för att se Rockettes.
Varenda år utom året då...
Abbys föräldrar dog omedelbart.
Abby satt fast i baksätet med dem i över en timme innan de fick ut henne.
Hennes pappa...
Hennes pappa halshöggs av rattstången.
Jag vet, va?
Den detaljen chockar alltid alla. Historien är så klart i sig tragisk-
-men när man ger nån just den bilden med en sjuårig flicka-
-som är fast i baksätet i en bil med sin halshuggna pappa-
-så skakar det om en, va?
Fast du ville veta om Abby, så jag ska fortsätta...
Men hennes nästa årtionde är inte så fantastiskt.
Abbys föräldrar planerade inte att dö tillsammans-
-så Abby hade ingen och hennes mor-och farföräldrar var döda-
-så Abbys onkel Joe fick vårdnaden.
Joe var inte trevlig. Jag menar inte att han inte kramade henne.
Han köpte en valp och dödade den när den tuggade sönder hans soffa.
Han förgrep sig på henne-
-tills Abby 15 år gammal lånade en pistol av en värsting på skolan-
-riktade den mot Joes huvud och sa mycket tydligt...
Jag dödar dig fan om du rör mig igen!
Sen sköt hon honom i knät så han visste att hon menade allvar.
Visst är det som en film?
Jag såg alltid en ung Natalie Portman spela henne.
-Jag vet inte vem det är. -Vet du inte vem Natalie Portman är?
-Du måste gå ut mer. -Ja, du har säkert rätt.
En kväll kör vi ett maraton med tidiga Portmanfilmer.
"Beautiful Girls", "Léon". Då ser du vad jag menar. Okej?
-Okej. -Jaha.
Okej, ja... Sen blev allt bättre. Givetvis var skadan redan skedd.
Halshuggen pappa, pedofilonkel. Man studsar inte tillbaka från sånt.
Men Abby var smart, beslutsam. En drömmare, en läsare.
Hon slet och kom in på college. Hon gick hos en terapeut på campus-
-som verkligen förändrade hennes liv. Hon fick också en mycket nära vän.
Du får mig utkastad.
-Kan du vara snäll och sluta? -Jag är hemskt ledsen.
Herregud, doktorn. Titta. Herregud. Titta.
Så såg jag ut på college.
Jag har 491 sidor till.
-Herregud, se så ung jag såg ut. -Nej, du ser väldigt likadan ut.
Jag ser ut som en helt annan.
-Tomato, tomato. -Doktorn...titta på oss.
-Vi har kanske en chans trots allt. -Ja.
Hur som helst... Abby utvecklades verkligen på college.
Hon engagerade sig i omvärlden, hon blev extremt populär.
Hon blev till och med kär. Jag vill inte skryta, men...
Hon gick ut som kursetta med en examen i engelsk litteratur.
Hon skrev sin uppsats om den opålitliga berättaren.
Den opålitliga berättaren. Min uppsats.-Hej, hörni, läget?
Opålitliga berättare anses vara ett knep, va? Det är de.
De analyseras inte så ofta, för det är en gimmick, ett trick.
"Canterbury Tales" hyllas för att det där funkar så bra.
Men typiskt används det i kioskdeckare och thrillers.
Men jag ska hävda att varje berättare per definition är opålitlig.
Det finns en lucka mellan historien och berättandet av historien.
Så därför har alla historier som nånsin har berättats-
-en opålitlig berättare.
Den enda verkligt pålitliga berättaren vore en-
-som berättar nåt vi ser hända och det är omöjligt. Vad säger det oss?
Den enda verkligt pålitliga berättaren är livet självt.
Men livet självt är också en fullständigt opålitlig berättare-
-för det vilseleder och lurar oss och tar med oss på en resa-
-som inte går att säga vart den ska. Och det är min uppsats.
Livet som den ultimata opålitliga berättaren.
-Vad tycker du? -Ja...
Det kommer bli mer logiskt när jag skriver det. Jag älskar dig. Hej då!
Jag älskar dig. -Jag älskar henne, Chuck.
Herrejävlar. Jag älskar dig, Abby!!
Du vet att jag skojade när jag sa att vi skulle se Natalie Portman-filmer?
-Ja, jag vet. -För jag är fortfarande gift.
Jag tror åtminstone att jag är det. Jag har inte skrivit på några papper.
Will, det är lugnt. Okej? Ta ett djupt andetag.
Och du kan berätta om ditt äktenskap nu.
-Ska jag berätta om mitt äktenskap? -Ja.
Då har du inte lyssnat, för det spelar ingen roll vad jag berättar.
Varför kan du inte försöka förstå?
Sak samma vad jag säger. Jag kan berätta allt om vårt äktenskap.
Jag kan berätta allt om dagen då hon lämnade mig-
-men varför skulle mitt minne ens tillnärmelsevis stämma?
Jag vet, jag går igenom en fas.
Jag kanske har kvävt henne i åratal-
-med min kärlek och mina drömmar om ett barn hon inte var redo för.
Kanske var jag bara ännu en kille i hennes liv.
Jag såg ut att rädda det, men var där för att förstöra det.
Kanske var hon djupt olycklig och drömtjejen som jag skapade-
-var bara ett berättartrick för att få oss igenom ett liv. Du vet?
Det är verkligen djup filosofisk skit som vi pratar om här.
Ja, det är det. Det är det.
Will.
Vi har träffats ett tag nu.
Och i dag pratar du mycket om Abby för första gången.
Och det är bra. Det är jättebra.
Så berätta om den dagen.
Du hade en fin morgon med Abby och ni pratade om Bob Dylan...
Nej. Jag sa att det kanske inte var en fin morgon.
-Det kan ha varit en hemsk morgon. -Okej, morgonen kan ha varit hemsk.
Ni pratade om Bob Dylan, sen åkte ni till dina föräldrar för lunch där.
Och vad hände sen?
Sen lämnade hon mig bara.
-Hon bara lämnade mig. -Will, hon lämnade dig inte bara.
Har du träffat Abby sen du skrevs ut, Will?
Kom tillbaka till mig, Abby. Snälla, kom tillbaka. Jag gör vad som helst.
Will. Will.
Jag pratar med min jävla fru!
Men din fru var inte där, va?
Jag vet inte. Vad gör jag? Vad gör du? Nej.
Du är inte frisk än. Okej?
Du blandar mediciner. Du är inte dig själv.
Berätta om den dagen.
-Vi pratade om Bob Dylan. -Okej.
-Vi skrattade. -Okej.
Fortsätt.
-Vi krossade nästan hunden. -Okej.
-Vi åkte hem till mina föräldrar. -Jaha.
Vi åt köttfärslimpa.
Herregud, min mamma är galen. Hon är helt jävla tokig.
Vi ska aldrig göra om det. Hur mår du, min älskade?
Jag åt för mycket.
-Tror du? -Bara lite.
Du åt för tusan ett litet lands köttfärslimpa-BNP.
-Vi får en köttfärslimpa, inget barn. -Ska du föda en köttfärslimpa?
Ja, vi får en köttfärslimpa.
Taxi? Ska vi gå? Kom då.
-Barnet är en flicka, Will. -Va?
Jag vet att vi inte ville veta, men sköterskan försa sig-
-och nu känns det fel att jag vet.
Om ungefär tre veckor har du en dotter.
Säg nåt.
Vad?
Jag vet vad du vill döpa henne till.
-Jaså? -Ja.
-Ja, jag tror det. -Du gillar inte hans musik, men...
Jag älskar den. Stort fan.
Jag tycker att det är gulligt.
Jag kvävde henne, jag kvävde henne. Därför lämnade hon mig.
Will, lyssna. Du drabbades av ett trauma.
Det var fasansfullt.
Hjälp mig, någon! Hjälp mig, snälla!
Du tänkte på att ta livet av dig. Du vårdades i flera månader-
-för att skydda dig.
Och nu konstruerar du en historia som på nåt sätt gör det uthärdligt.
Will.
Du har ett barn. Okej? Ditt barn överlevde.
Vad anledningen än var så överlevde hon mirakulöst.
Will, hade Abby inte velat att du var där för det barnet?
Varför har du inte besökt dina föräldrar? Will, titta på mig.
Varför har du inte träffat barnet?
-Jag tror att det hade hjälpt dig. -Okej.
Du skrevs ut och träffar mig för att du ska klara av det.
-Men jag tror att du är redo. -Okej.
-Jag går nu. -Nej, vänta, Will. Will, vänta.
-Jag vill inte att du går än. -Det är inte den riktiga historien.
-Jag är inte hjälten i historien. -Trauman är brutala, Will.
Jag är ledsen. Du är väldigt trevlig. Du är väldigt trevlig.
-Jag vill inte vara här längre. -Sätt dig bara.
Låt mig få tala dig igenom det här.
Kapitel 2 Dylan Dempsey
Att säga att Dylan Dempseys barndom var märkt av död och tragedi-
-vore en grov underdrift och också aningen stötande.
Hon var bokstavligen född ur död och tragedi.
Ett halvår in i hennes korta liv började pappa fastna i mönstret.
Och det var bara början.
Dylan förlorade sin farmor när hon var sex.
Och sin bästa vän när hon var sju.
Säg till dem att jag är snäll.
Kom in.
Hur känns det, tjejen?
Det känns som om hela mitt liv ska märkas av död och tragedier.
Hon sa inte det men om hon hade kunnat ge ord åt sina känslor-
-så hade hon sagt det.
Jag längtar efter ett lyckligt liv, farfar.
Jag längtar nästan desperat efter stabilitet och lycka-
-som feta längtar efter choklad och vilsna vandrare efter räddning.
Jag vill leva ett stort och fantastiskt liv.
Men jag är rädd att tragedin som verkar följa mig-
-tragedin som jag föddes ur, ska förhindra att det nånsin sker.
Och jag vet inte om jag kan klara av ett till sånt dråpslag.
-Men det hon egentligen sa var: -Hur känns det, tjejen?
Ska du dö, farfar?
Ja...det ska jag.
Förmodligen tidigare än du skulle vilja, tjejen.
Om jag ska vara ärlig.
Men jag ska kämpa som tusan för att finnas för dig så länge det går-
-för att hindra att ett till dödsfall kommer ens i närheten av dig.
Jag ska upp på det jäkla löpbandet.
Och äta mindre rött kött. Jag ska göra mitt bästa.
För att få dig igenom tonåren utan att förlora en enda sak till.
Jag ska göra det för din mamma och pappa. Och för din farmor.
Mest av allt ska jag göra det för dig, sondotter.
Jag ska krama ut tio år till ur denna skröpliga gamla kropp-
-för dig, min flicka. Min ängel.
Återigen, Irwin sa allt det så här:
Nej, här ska inga fler dö, tjejen.
-Okej? -Okej.
Dylan Dempseys förvandlingsår.
Med åren kom puberteten, med puberteten kom sexualiteten.
Med sexualiteten kom ilskan och rädslan och förvirringen.
Och när röken skingrades där den söta lilla flickan en gång stod-
-fanns nu bara en kvinna som totalt skrämde skiten ur alla.
SJÖJUNGFRUR RÖKER SJÖGRÄS
Kom in!
-Hej. -Hej. Jag ska ut.
-Med vem? -Bara några kompisar.
Cigaretter.
Farmor sa jämt: "Det är en ful ovana att tända små eldar under sin näsa."
Coolt.
Ska du inte ens försöka gömma dem för mig?
-Är vi två inte bättre än så? -Det vet jag inte.
-Du vet att Vermont förbjudit dem? -Då ska jag aldrig åka till Vermont.
-Kan jag få en? -Nej.
Bara en?
Nej, de här dödar dig.
Jag hoppades att vi kunde prata om college.
-Vi pratade om det i går kväll. -Vi kom inte särskilt långt.
Jo, det gjorde vi. Vi kom bara inte dit du ville komma.
Jag är 21, Irwin. Släpp drömmen.
Jag har nästan sparat tillräckligt för att flytta hemifrån. Jag lovar.
-Lovar du att vara hemma vid elva? -Jag vill helst inte ljuga för dig.
-Snälla, ljug för mig. -Jag är hemma vid elva.
Dylan.
Grattis på 21-årsdan, tjejen.
En puss.
Fred!
Hej. Hej, allihop. Vi är PB och J.
Den här första låten är lite personlig.
Min mamma dog för 21 år sen i dag och...
Klä av dig!
Hon lär ha lyssnat på Bob Dylan...
Visa oss dina tuttar!
Skit samma.
När regnet blåser i ditt ansikte
och hela världen jagar dig
kan jag erbjuda dig en varm kram
så att du ska känna min kärlek
när nattens skuggor och stjärnor visar sig
och ingen där kan torka dina tårar
kan jag hålla dig i miljoner år
så att du ska känna min kärlek
jag vet att du inte har bestämt dig än
men jag ska aldrig göra dig illa
jag har vetat det sen vi träffades
jag är helt säker på var du hör hemma
jag skulle gå hungrig jag skulle gå blåslagen
jag skulle krypa ner för avenyn
nej, det finns inget som jag inte skulle göra
så att du ska känna min kärlek
Åh, jävlar.
Vad fan?
Du är skyldig mig en ny mobil, subba.
Ja, du har rätt, förlåt, det...
Jag skulle inte ha gjort så. Det har bara varit en skitskum dag för mig.
Jag ska se vad jag har på mig. Kan du hålla det där lite? Förlåt.
Tycker du det är kul att filma mig?
-Dylan! -Jag är okej! Jag är okej.
-Barnet är en flicka, Will. -Va?
Jag vet att vi inte ville veta, men sköterskan försa sig-
-och nu känns det fel att veta.
Om ungefär tre veckor har du en dotter.
Pappa skjuter faktiskt skallen av sig innan han ens träffar mig, så...
Säg nåt.
Jag vet vad du vill döpa henne till.
Du kanske ska titta åt höger, damen.
-Jag älskar den. Stort fan. -Mamma.
-Jag tycker att det är gulligt. -Mamma!
Är du okej?
Spelar det nån roll?
Om Rodrigo González verkligen hade varit där den kvällen-
-kunde han ha sagt till den stenade unga kvinnan som satt där-
-att det var viktigt för honom att Dylan Dempsey var okej.
Kapitel 3 Familjen González
Han är här!
God dag, mina herrar. Hur går det för oss?
Stig på. Jag kommer strax. Sätt dig.
Slå dig ner.
Javier, det slog mig att vi...aldrig riktigt har pratat.
Det är nu fem år som jag har ägt den här marken-
-och jag tror inte att vi har sagt mer än ett par ord till varandra.
Vill du ha nåt att dricka?
-Nej, herrn. -Nej. Okej.
Jag växte upp i Italien. Visste du det? Att jag är italienare?
Jag ser ut som du och låter som du.
Men jag heter Saccione och jag har bott i Italien merparten av mitt liv.
Min italienske far utvandrade till Andalusien och där mötte han min mor.
-Visste du att min mor är härifrån? -Nej, herrn.
Min far var en äkta skitstövel.
Han mötte min mor när hon var ung. Han förförde henne och fick henne-
-att lämna allt hon kände till och allt som hon älskade.
Han var maktgalen, kontrollerande, aggressiv och omåttligt rik.
Och det gör en äkta skitstövel-
-särdeles farlig.
Farlig.
Är du säker på att du inte vill ha nåt att dricka? Vin, manzanilla?
Jag ska ta mig en manzanilla.
-Okej. En manzanilla låter bra. -Absolut, min vän.
Så där har vi alltså min mor... En ung spanjorska.
Fullblodsandalusier.
Isolerad från sin familj.
Bosatt mitt ute på den italienska landsbygden.
Och hon talade inte ett enda ord italienska.
Varsågod. Varsågod.
Skål. Skål.
Min far beslutar då att han vill ha en "italiensk" fru.
Och en "italiensk" familj. Han förbjuder henne att tala spanska.
Han kapar kontakten med hennes familj.
Min mor har ingenting.
Ingen att älska.
Och så blir hon gravid. Med mig.
När jag blir äldre-
-och varje gång min far är på affärsresa-
-ser hon till att få paket hemifrån. Spanska livsmedel, spanskt vin.
Vår favorit var den spanska olivoljan.
Kan du tänka dig? Där var vi på den italienska landsbygden-
-vaggan för världens mest berömda olivolja-
-och vi hällde i oss spansk olivolja som vi två nu dricker manzanilla.
Vilket par mamma och jag var.
Tänk...
Min mor dog när jag var 16 år.
Så fort hon var död tog det jävla aset avstånd från mig.
Han såg min mor i mig.
Och i min mor såg han bara en smutsig spanjorska som förstörde hans liv.
Men som tur var för mig...
...så var min far inte bara en trångsynt idiot.
Han var också narcissist.
Han trodde aldrig att han skulle dö, inte ens när han var gammal och sjuk.
Och han skrev aldrig ett testamente.
I samma stund som han lämnade denna jord-
-blev jag en vansinnigt förmögen man, Javier.
Och det första jag gjorde var att köpa den här marken i Andalusien-
-där jag nu odlar olivoljan-
-som min mor och jag en gång i tiden hade hamstrat.
Och även om jag ofta är iväg på affärsresor-
-så är den här odlingen det enda som betyder nåt för mig.
Den här odlingen är min historia. Och den är min mors historia.
Det är därför...
...som oliverna betyder så mycket för mig.
Och nu måste jag fråga...
Varför betyder de så mycket för dig?
Jag förstår inte, herrn.
De andra använder krattor och nät, men du plockar för hand.
-Du kan bara plocka hälften så många. -Därför jobbar jag dubbelt så länge.
Jag vet det. Det är ingen kritik. Det är bara en fråga.
Varför jobbar du hårdare än de andra arbetarna?
För att det är rätt sätt att göra det på, herrn.
Jag berättar min historia för dig.
Jag berättar för dig om mitt svin till far och min stackars mor-
-och när jag ber om din historia så får jag bara "det är rätt sätt".
Kom igen. Drick din manzanilla och berätta din historia för mig.
Jag är en enkel man. Jag har ingen historia.
Min far var ingen skitstövel.
Min far var rolig och visslade när han jobbade.
Och jag gillar att ha ett jobb där jag kan vissla när jag jobbar.
Krattorna skadar oliverna...
...så jag plockar dem för hand.
Det är rätt sätt att göra det på. Det är allt.
Arbetarna tycker mycket om dig.
Jag hör dig berätta historier för dem och du får dem att skratta.
-Jag är stor i käften. -Men med mig är du reserverad.
-För att ni är min chef, herrn. -Jag vill vara din vän.
Nej.
-Jag skulle göra er besviken som vän. -Nej, det tror jag inte.
Jag gav er mitt svar.
Det är konstigt. De andra arbetarna beundrar mig-
-och de känner mig knappt.
Men du hör min historia och det påverkar dig inte.
Får den dig inte att...
...uppskatta mig?
Det är okej. Du kan vara helt ärlig.
Nej, den får mig inte att uppskatta er mer.
Får jag fråga varför?
Jag hade inte tagit hans pengar.
Okej. Skulle du vilja bo här?
Och leda de andra arbetarna som förman?
Gratis?
Ja, gratis. Självklart får du högre lön.
Nej. Gratis logi är mer än nog. Men jag har ett villkor.
Jag tar hand om er odling.
Jag ska hjälpa den att blomstra som om den var min egen.
Men mitt visslande är för mig.
Och min stora käft är för arbetarna.
Be mig inte om mer, herrn.
Och jag ska aldrig be er om nåt.
I samma ögonblick bara 600 mil därifrån-
-hade Abby Lesher just avslutat det första utkastet till sin uppsats.
"Men livet självt visar sig vara den mest opålitliga av berättare."
"Det tar alltid med oss på en resa som är omöjlig att förutsäga."
-"Livet är..." Nu blir det lite... -Läs, kvinna. Läs!
"Livet självt lurar oss. Det vilseleder oss."
"Det beskriver en man som hjälte när han mycket väl kan vara skurk."
"Hjälte eller skurk? Skurk eller hjälte?"
"Eller ingetdera. Livet spelar kanske opålitlig skojare igen."
"De som beskrivs som hjältar och skurkar i våra historier är kanske"-
-"bara biroller i en mycket större film."
"Kanske är de statister som fyller ut bakgrunden åt de riktiga hjältarna."
-Det står typ det om och om igen. -Du...
...är så mycket smartare än jag.
Det är jag verkligen, va?
Abbys uppsats blev en katastrof.
Hennes pålitligaste favoritlärare hävdade, som hon hade befarat-
-att hon hade avvikit från litterär kritik och svängt in på-
-ett hopkok av kreativt skrivande och fransk 1700-talsfilosofi.
Sen försökte Abbys pålitligaste favoritlärare att knulla henne.
Vilket man kan hävda trots allt bevisade Abbys tes.
En kontinent bort oroade sig Javier González för inget av detta.
Javier González filosoferade inte-
-och undrade aldrig vad livet hade på lut för honom.
Javier González visste vart han var på väg. Det hade han alltid vetat.
Isabel Diaz hade uppfostrats till att förvänta sig ett ordinärt liv.
Hon var en av sex systrar och ansågs vara den fjärde vackraste.
Juan, jag lägger förklädet här ute, okej?
Jag tog med det här.
För vi måste fira att jag har blivit befordrad.
Du skojar. Är det sant? Är det sant?
Hur kan du säga det så lugnt? Grattis!
Grattis.
Nu kan jag skapa ett liv åt oss.
Bella...
Jag vet att jag aldrig blir en rik man. Men jag vet också-
-att jag blir en bra man.
Och jag vet också att mitt hjärta...
...har varit ditt sen första gången jag såg dig.
Skratta inte. Jag vill göra det officiellt.
-Ja. -Ja, vad?
Ja till allt.
Men gråt inte, okej?
Nej, jag kommer inte närmare. Du stänker ner hela mig.
-Är allt det här ditt? -Det är vårt, Bella.
Vad tycker du?
Jag känner mig som en...
...markägare. Det är vårt, Bella.
Det här är vårt. Det är vårt, det är vårt!
Här är vi. Andalusien.
Och om du går över här, så här...
...så kommer vi till det här landet.
Ett grönbrunt land som heter Amerika.
-New York? -New York. Du minns det?
Isabel kom inte längre ihåg när Saccione började besöka Rodrigo.
Hon visste bara att han kom oftare.
I regel mitt på dan och alltid när Javier var ute på fälten.
Jag ber om ursäkt.
-Jag har stannat för länge. -Nej, inte alls.
-Jo, det har jag. -Nej, nej, nej.
Jag har många saker i mitt liv, fru González.
Men...
...min lite märkliga uppväxt...
...gav mig själsliga ärr som har gjort att inte har kunnat hitta...
...det allra viktigaste.
Det är inte rätt att jag nu försöker fylla det tomrummet...här.
Var inte dum. Rodrigo älskar dig.
Det var väldigt snällt sagt.
-Han är en mycket speciell pojke. -Han är väldigt klok, inte sant?
Tänk vad jag kunde lära honom. Engelska, litteratur...
Det vore fantastiskt. -Min älskling, hej.
Javier. Perfekt. Jag ville prata med dig om kvarnutbyggnaden.
Och jag tog med en present till din son.
-Det är alltför generöst. -Det är bara en liten present.
Dessutom har min son tillräckligt med leksaker.
Från och med nu, när ni behöver mig, skicka då bara bud efter mig-
-så slipper ni ta er ända hit.
-Nej! -Tack så mycket.
Nu kan jag diskutera kvarnen.
Visst.
Jag vill åka till New York med honom!
Javier González var en enkel man, men han var inte dum.
Och den dan började han göra nåt som han aldrig hade gjort förut.
Planera en familjeresa.
Till en stad som han precis hört att hans son gärna vill besöka-
-med nån annan.
Wow! New York!
-Jag vill gå fram. -Nej, Rigo, det är farligt.
Vill du att vi ska gå fram?
-Jag har honom! Och vi ska gå fram! -Hej.-Hej.
Hej.-Hej.-Hej.
Hej, lilla vän. Titta här.
Titta. Där är den!
-Var är ni ifrån? -Vi är från Spanien.
Hej!
Rodrigo, stör inte chauffören. Han kör.
En gravid kvinna utplånad av en buss.
En vuxen man som gråter tröstlöst.
Ögonvittnen som skriker. Det pågick bara i 20 sekunder-
-men det skulle köras i en slinga i lille Rodrigos hjärna i många år.
Mamma!
Min älskling.
Nu ska du sova, okej?
Ett öga. Stäng det.
Och nu det andra ögat.
Inga fler mardrömmar. Bara bra drömmar.
Du hör att han är vaken, va? Eller hör bara jag att han är vaken?
Om du skriker åt honom somnar han inte.
Du får natta honom.
Rigo, sluta.
Rigo!
Ska du tvinga mig att äta? Jag är inte hungrig, Bella!
Mamma!
-Nej! -Rigo! Sluta nu.
Jag känner din lukt härifrån.
Bella, jag pratar med dig.
För helvete!
-Han blir bara sämre, Javier. -Jag vet.
Han repar sig. Jag vet det.
-Han behöver bara lite tid. -Han behöver hjälp.
-Vi tog honom till alla läkarna. -En specialist.
I Madrid. En som de rika går till.
Vi är inte rika, Bella.
Han är vår son.
Han är vår lilla pojke och han lider.
Okej.
-Om du vill så kan jag fråga honom. -Nej. Nej.
Jag måste göra det. Okej?
Okej.
Ursäkta, herrn. Har ni ett ögonblick?
Din farbror ringde mig.
Han sa att du har varit lite ledsen.
För mig är diagnosen solklar efter två samtal med honom.
Rodrigo drabbades av ett trauma, som ni vet-
-genom händelsen som han upplevde. Olyckan.
Rodrigo svarar bra på mina förslag-
-och uttrycker sig genom bilder och lekar. Det är jätteviktigt.
Det kommer att ta tid men den goda nyheten är-
-att det går att behandla och bota. Det är viktigt att ni vet...
-Rent ekonomiskt för oss... -Nej, Isabel. Oroa dig inte för det.
Månader gick och herr Sacciones besök var inte längre begränsade.
Hans presenter avvisades inte längre.
Och nu på engelska.
Jag heter...
-Rodrigo...González. -Jättebra. Bravo.
-Men jag vill bli kallad Rod. -Eller...Rigo?
Ja.
-Jag är från Spanien. -Fortsätt.
Jag var ledsen länge.
Men min farbror köpte en fågel till mig, vilket hjälper.
Älskar du henne?
Ja.
Och Rodrigo?
Ja.
Jag är ledsen, Javier.
Jag förmodar att ensamhet gör män...svaga.
-Jag är inte stolt för det här. -Men det hade er far säkert varit.
Ni har visat er vara er fars son trots allt, herrn.
Javier, jag lovar dig att jag ska hålla mig ifrån dem.
Din son är på bättringsvägen. Han behöver inte mig mer.
-Det är din familj, Javier. Inte min. -Nej.
Vad händer?
Jag åker härifrån, Bella.
Vart ska du ta vägen? Vart ska du ta vägen?
Jag ser hur du ser på honom och hur han ser på dig.
Herregud, vad full du är.
Du är full och svartsjuk.
Jag vet vad han har gjort för Rodrigo.
Ja, han har hjälpt honom att bli frisk.
Nåt som inte jag kunde göra.
Därför bad vi honom om hjälp. Och när han erbjöd sin hjälp...
...så försvann du. Inte sant?
Letade du efter ett svar i botten på de där flaskorna?
Jag har tagit ett jobb i Madrid som mekaniker.
-Det är bra betalt. -Va? Vad säger du?
Jag skickar pengarna till dig, fast snart behöver du dem inte.
Förlåt.
Du förtjänar mer.
Våga inte säga till mig vad jag förtjänar, Javi.
Jag vet vad jag förtjänar.
Tror du att du gör mig en tjänst? Tror du att du räddade mig från nåt?
Att mitt liv var skit och att du räddade mig från det?
Tror du det?
Jag valde dig. Jag valde dig...Javier.
Hej.
Jag valde dig, för jag visste att jag förtjänade en speciell man.
En bra man. En som kunde le med ögonen.
Se mig i de ögonen då.
Se mig i ögonen och säg att du skulle få ett bättre liv-
-med mig än med honom.
Jag skulle få ett bättre liv med dig än med honom.
Rigo är allt jag har. Han ska inte lida en minut till.
Jag struntar i vad han gör, bara han finner sin väg och blir lycklig.
Du ska hjälpa mig att finna den med mig.
Säg det.
Jag ska hjälpa Rodrigo att finna sin väg.
Jag kommer inte att älska dig som jag älskar honom.
Det vet jag.
Om vi har lärt oss nåt så är det att inte bli fästa vid nya hjältar.
De gör oss besvikna.
Men nog verkade Rodrigo González verkligen se ut som äkta vara.
Kapitel 4 Rodrigo González
Mamma?
Jag har kommit in på universitetet i New York. Jag kom in.
Jag kom in.
Vad har hänt?
Hon är sjuk, Rodrigo.
-Jag skjuter upp det. -Med allt som händer nu...
Det är inte ditt beslut.
Hon har gett mig allt. Hon har gett mig sitt liv.
Jag kan gott ge henne det här.
-Rodrigo... -Jag har redan sagt att jag gör det.
Vi ska lösa det här.
Vi ska göra henne frisk precis som ni gjorde med mig.
Titta på mig.
Vi måste göra detta för henne.
-Okej. -Lugn.
Det här gör lite ont. Lugn.
Rodrigo!
Din mamma frågar efter dig.
Okej.
-Hej. -Hej.
Det har gått lång tid och jag blir inte bättre.
Din farbror betalar en förmögenhet för att testa alternativ som...
Men, Rigo...
Du väntar och väntar.
Min älskling. Det räcker nu.
-Mamma... -Det räcker. Rigo, det räcker.
Rodrigo kom in på college som utbytesstudent.
Och som han hade gjort större delen av årtiondet så utvecklades han.
Han utmärkte sig i två idrotter.
Hans betyg var bland de bästa.
Han blev även ihop med en 20plus-tjej från Long Island-
-som hette Shari Dickstein.
Hon fick honom att skratta. I regel inte avsiktligt.
Herregud! Har du aldrig varit på Whole Foods?
Vi ska dit. Det är rena drömmen.
Hon var inte hans stora kärlek.
Den stora kärleken var inte hans prioritet just då.
-...en vegandröm. -Vad är "vegan"?
Herregud, du är så gullig. Jag älskar att du inte vet saker.
Han sparade varje dollar och längtade till varje lov.
Rodrigo González inre kompass pekade alltid åt samma håll.
Hon är från Long Island.
-I New York? -Ja.
Titta.
-Väldigt vacker. -Hon heter Shari Dickstein.
-Shari med S. -Shari? Shari Distin.
-Shari Dickstein. -Hur är hon?
Hon är...
...ganska bullrig.
Precis som så många av våra livs största år så flög det året förbi.
Men egentligen var det året bara en upptakt-
-till den största dagen i Rodrigo González liv.
Vart ska du?
-Jag ska bara ta en snabb löptur. -"Mi alma"...
När vi började dejta brukade du kalla mig "mi alma".
Då hade du sagt: "Jag ska bara ta en snabb löptur, mi alma."
Det fick mig alltid att känna mig som Kelly Ripa.
-Shari... -Jag är gravid.
Jag vet. Så klart massa att prata om.
Bjuder du ut mig på brunch? Jag vill gärna prova ett ställe.
Det är vietnamesiskt och säkert typ dim sum eller nåt.
Vi kan prata över brunchen på vietnameskrogen.
Jag vill jättegärna prova det.
Jag började må dåligt för ett par veckor sen.
Jag trodde det var en jobbig mens.
Ända sen jag slutade med p-piller har jag haft helt galen mens.
så jag gick till min gynekolog. Han frågade om jag var sexuellt aktiv.
Så jag berättade om dig och han testade och pang!
Jag hade inte ens tänkt på att prova ett hemmatest.
Den tanken fanns helt enkelt inte.
Jag vet att vi inte har varit ihop särskilt länge-
-och det här är så klart så "Vad fan?" som nåt kan bli.
Jag vet inte om du är religiös, men jag tänker-
-att jag nog bara ska göra abort.
Är du superemot abort? Jag vet att aborter är en stor grej för kristna.
Det borde finnas ett piller mot oplanerade graviditeter.
Vi behöver inte besluta det nu-
-men jag vill bestämma mig tidigt innan fostret får huvud och sånt.
Hey, där är det ju!
Så-som jag ser det har vi tre alternativ.
Alternativ 1: Vi får barnet.
Ett blandrasbarn med våra hudfärger vore sjukt fint.
Min familj är galet rik, så vi kan hyra nannies och sånt.
Det är nog en dum idé. Alternativ 2: Abort.
Jag vill besluta det så fort det går.
Eller alternativ 3: Vi kan bara enas om att allt det här är...
...ett galet aprilskämt!
-Vad? -April, april!
-Vad är det? -Vet du inte vad aprilskämt är?
-Nej, det gör jag inte. -Det visste jag inte.
-Så det är inget barn? -Hallå! Usch, nej, så klart inte.
Äh, kom igen. Du måste medge att det var rätt kul.
Shari.
Åh, jävlar.
Du ska göra slut med mig, va?
Det skulle han. Inget hade hittills tytt på att detta skulle bli-
-den viktigaste dagen i Rodrigos liv.
Ibland när våra viktigaste dagar börjar är vi inte ens närvarande.
Jag måste ringa Rodrigo.
Isabel.
Vi har redan sagt farväl. Man behöver inte säga det två gånger.
Vincent.
Du är en bra man.
Nej.
Det är du.
Hej, Bella.
Herr Saccione skrev brev. Det hade han alltid gjort.
Han trodde på det skrivna ordets makt när man skrev för hand.
Javier, jag lovar dig att jag ska hålla mig ifrån dem.
Din son är på bättringsvägen. Han behöver inte mig mer.
-Det är din familj, Javier. Inte min. -Nej.
Jag kommer inte tillbaka.
Jag ska bara be dig om en tjänst.
Och med det fick herr Sacciones brev en ny mottagare.
En man som bara ville informeras om dem som han hade lämnat-
-men fortfarande månade om.
Hon är döende, Javier. Kom hem. Saccione.
Hej, Bella.
Hej.
Hur är det, farbror? Hur är det med dig?
Bra. Det har varit en rörig eftermiddag.
Ja. Med den bullriga flickan.
När kritiker recenserade Abby Dempseys favoritalbum-
-Bob Dylans "Time Out of Mind" från 1997-
-fick låten "Make You Feel My Love" mycket kritik.
Varje låt på albumet var full av ihållande melankoli och sorg.
Men där, mitt i allt, fanns det en ogenerat populistisk hitlåt.
En kärlekslåt som många år senare skulle spelas in-
-av Garth Brooks, av alla människor.
Kritikerna hävdade att en kärlekslåt-
-mitt i ett album om sorg och tragedi-
-var Dylans enda felsteg.
Andra hävdade att det var hans poäng.
Är du okej?
Hej.
Min far Rodrigo González mötte min mor Dylan Dempsey den dan.
Hans livs viktigaste dag.
De skulle inte tillbringa en enda natt ifrån varandra på 42 år.
"De fick fyra barn och sju barnbarn."
"En odödlig kärlekshistoria."
"Min mormor Abby Dempsey skrev i sin misslyckade collegeuppsats"-
-"att livet självt är vår mest opålitliga berättare."
"Hon hävdade att ingen vet vart deras historia är på väg"-
-"inte heller vilka hjältarna i den kommer att vara."
Kapitel 5 Elena Dempsey-González
"Och även om livet ofta har gjort det svårt att peka ut"-
-"hjältarna i min familjs historia"-
-"så har mina föräldrar alltid gjort det otroligt lätt för mig."
"De hittade den enda populistiska kärlekslåten"-
-"i vår familjs ofta väldigt melankoliska album."
"Till skillnad från min mormor Abby"-
-"så var min farmor Isabel varken författare eller filosof."
"Men jag undrar om hon inte visste exakt vad Bob Dylan ville uppnå."
Det har gått lång tid och jag blir inte bättre.
"Spanska är ibland svårt att översätta"-
-"men det Isabel sa till min far när hon skickade iväg honom"-
-"krävde ingen översättelse."
Det räcker.
Lyssna på mig.
Rigo, du har haft många fram-och motgångar i ditt liv.
Alltför många. Och du kommer att ha fler.
Sånt är livet och det är det livet gör.
Livet tvingar ner dig på knä.
Det tvingar dig längre ner än du tror att du kan komma.
Men om du reser dig upp igen-
-och rör dig framåt...
...om du bara går lite längre...
...så kommer du alltid att finna kärlek.
Jag fann kärlek i dig.
Och mitt liv, min historia...
...kommer att fortsätta när jag inte finns mer.
För du är min historia.
Du är din fars historia. Din farbrors.
Rigo...
Min kropp sviker mig.
Men du är jag.
Så ge dig iväg nu.
Ge mig ett vackert liv.
Det vackraste livet nånsin.
Ja?
Och om livet tvingar ner oss på knä...
...så reser du dig upp igen.
Du reser dig upp-
-och går längre...
...och finner kärleken åt oss.
Gör du det?
Ett öga.
Stäng det.
Det andra ögat.
"Jag är inte säker på vems historia jag har berättat."
"Jag är inte säker på om det är min"-
-"eller om den tillhör en karaktär som jag ännu inte har mött."
"Jag är inte säker på nånting. Jag vet bara att när som helst"-
-"så kommer livet att överraska mig."
"Det tvingar ner mig på knä."
"Och när det gör det ska jag påminna mig själv om"...
..."ska jag påminna mig själv om"...
..."att jag är min far."
"Och jag är min fars far."
"Jag är min mor."
"Och jag är min mors mor."
"Även om det är lätt att vältra sig i tragedierna som formar våra liv"-
-"och även om det är naturligt att fokusera på de där"...
..."förfärliga ögonblick som tvingar ner oss på knä"-
-"måste vi påminna oss själva om att om vi reser oss upp"-
-"om vi tar historien lite längre"...
..."om vi går långt nog så finns där kärlek."
"Om vi går långt nog"-
-"så finns där kärlek."
Jäklar.
Text: Thomas Jansson Scandinavian Text Service 2018
Ansvarig utgivare:Kristina Pesznecker Entertainment Sweden AB